Det er Brad Bird, forfatter og instruktør på De Utrolige.
- Og John Walker, producer. - Velkommen.
Jeg vil straks sige, vi havde noget andet musik
for første gang til åbningslogoerne, Disney og Pixar logoerne,
skrevet af Michael Giacchino.
Vi var bekymrede for, at hvis vi brugte musikken af Randy Newman,
der blev brugt til Det Glade Får, så ville vi ikke ændre på atmosfæren.
Michael, synes jeg, ramte helt rigtigt.
Det er godt at se en så forskellig kortfilm før selve filmen,
der stammer fra det samme studie.
- Forskellige følelser, ét studie. - Et varenavn.
Denne indledning... Jeg ville begynde filmen
med noget uventet.
De fleste superheltefilm begynder med et tjubang.
Og jeg syntes at hvis vi begyndte med noget anderledes...
Filmen skal virke gammel og vi ser dem,
som om det skal være en dokumentar,
der vil koncentrere sig om dem som mennesker.
De er superhelte, men de er ikke så super her.
De sidder og taler om, hvordan det er at være superhelt.
Og jeg syntes det ændrede på publikums forventninger.
Og det jeg gik efter var,
at de talte om ting,
som de troede ville ske i fremtiden.
Frozone er damernes ven, selvom vi senere ser, at han er gift.
Bob taler om at slå sig til ro,
selvom han senere har et problem med det.
Helen vil ikke falde til ro,
men klarer forandringen udmærket.
Det er en kommentar til, hvad vi tror, fremtiden vil byde på,
i forhold til det den er.
På et tidspunkt var Buddy Pine med her.
Ja. Vi klippede ham fra, fordi han ville have afsløret ting.
Her kommer vores tjubang.
Idéen var, at når alle var faldet til ro
med denne dokumentar, så fik de et slag i ansigtet
og blev sendt ud i rummet.
Billedstørrelsen går fra 1:33 til 2:39.
Billedet bliver større og lyden bliver god.
Lyden er ikke længere i mono.
Det var de gode gamle dage.
Vi talte med Janet Lucroy, der instruerede lyset
til denne scene, sammen med Lou Romano,
om at farverne skulle være mere mættede
og gyldne, så man vidste, at det var en lykkelig tid.
Det er en mere tegneserieagtig form for opsætning,
større, og alting er lidt bredere.
Farverne er bredere, positurerne er større
og alting er på den måde, som man forbinder med superhelte.
Vi arbejdede meget på designet af Utrolig-bilen,
som man kun ser i denne sekvens.
Ja. Resultatet blev fantastisk.
Vi snød kun en smule, da vi forvandlede bilen,
- hvilket er utroligt. - Ja.
For bilen skifter form.
Vi bruger en masse tid på det og så ser man den i to sekunder.
Man tænker, "kan vi lave fem sekvenser mere,
"hvor vi forvandler bilen? Så vi får noget for pengene?"
Men det er det aspekt ved disse film, der gør dem så gode,
at der er så mange detaljer,
at man kan se dem flere gange.
Pixar er kendt for sine mange detaljer.
- Ja. - Og nuancer.
Vi jokede, at det ville være fint at se Utrolig-bilen igen
senere i filmen med et barnesæde bagi, som Jack-Jack sad i,
mens de kørte på indkøb.
Som han holdt fast i. Ja.
Det var bagi, men tildækket.
Teddy Newton, der sammen med Tony Fucile designede figurerne
til filmen, lavede en fantastisk tegning i begyndelsen,
hvor hele familien... De var ude at flyve.
- Ja. - De var alle...
I mit første udkast til De Utrolige,
kunne alle flyve, undtagen Bob.
Det var han lidt utilfreds med.
Teddy lavede en tegning, hvor hele familien var ude at flyve,
med Bob i en bil under dem.
Med armen ud af vinduet og næven i vejret, ikk'?
"Til undsætning," stod der.
Jeg havde den tegning på min dør i de fire år det tog at lave filmen.
"Til undsætning." Jeg havde det som Bob i bilen,
med alle andre flyvende over mig.
Her ser vi et fantastisk stykke animation
af Dave Mullins og Kureha Yokoo
af Elastipigen og Bob.
Alle var med, så jeg kan ikke følge med.
Smukke is-effekter af Mach Kobayashi.
Sandy Karpman var supervisor
og Ralph Eggleston designede scenen.
Her er en fantastisk animation af Carlos Baena.
Animatorerne fra Spanien,
og der var to på filmen, der delte kontor,
de kunne lave fantastiske fysiske ting.
De var nuancerede, karikerede,
vægtige og fysiske, og det...
Når jeg kom til noget, der var svært at lave,
rent fysisk, ville jeg sige: "Vi må til Spanien." Ikke?
"Spørg spanierne."
Her er figuren, Bomb Voyage,
der plejede at hedde "Bomb Perignon."
Men Dom Perignon-folkene synes ikke, det var en god idé,
så vi måtte ændre det.
Dominique Louis, der er en dygtig produktionsdesigner her hos Pixar,
lagde stemme til Bomb Voyage.
Jason Lee lagde stemme til Buddy Pine,
og han var også stemmen bag Syndrom.
Han spiller sig selv, 15 eller 20 år yngre.
Ja, vi var bekymrede for, han ikke ville være...
At vi skulle bruge et barn.
Vi mente, det ville være bedre, hvis Jason kunne lyde som et barn,
for ofte lyder de som andre mennesker.
De lyder ikke som den samme person.
Så vi måtte eksperimentere med at Jason
talte med en lysere stemme og ændrede talehastigheden,
og vi gjorde stemmen endnu Iysere i Pro Tools.
Vi fandt ud af, at den blanding fungerede særdeles godt.
Der er meget vidunderlig animation her af Andrew Gordon og Travis
og alle mulige folk, der rigtig giver scenen en tegneserie-atmosfære,
hvor alting er i stil med,
fyrene står over for hinanden og siger, "Bomb Voyage" og "Monsieur"
og "incroyable."
Det er meningen, det skal være farceagtigt.
Men vi gør ikke grin med det.
Det er en hårfin grænse,
men det skulle ikke være for overdrevet.
Vi ville formidle, at vi tror på denne verden,
men også at vi nyder, at den er temmelig absurd.
Ja.
Her er et lille klip,
som jeg havde i tankerne fra starten.
Den slags ser man normalt ikke i en film om superhelte.
Der er et hurtigt klip... I må spole tilbage derhjemme.
Bob krymper sig, før toget rammer ham.
Han forbereder sig på, at det kommer til at gøre lidt ondt.
- Det vil ikke slå ham ihjel. - Men det er et tog.
- Det er et tog. Det vil gøre ondt. - Det kører hurtigt.
Den slags øjeblikke
prøvede vi at få mange med af.
En del af min oprindelige idé var at vi skulle vise
de øjeblikke, hvor superhelte også har følelser.
Det er sandt, og det gør ondt.
Se lige belysningen. Er den ikke flot?
Jo, den er flot.
Janet Lucroy og teamet gjordet et fantastisk job.
Der er et smukt ydre af en kirke, som man ikke ser igen.
Ja, man må være klar over, at for John og mig har det været,
en fireårig rejse, og vi bliver kastet igennem de fire år.
Ting, vi holdt møder om og skændtes over...
- Her er præsten. - Fremragende stemme af...
- Af vores producer, John Walker. - Det stemmer.
Lad os gå tilbage og lytte til ham igen.
- Der er mange nuancer. - Utroligt.
Vi ser alle de ting, alle de diskussioner og anstrengelser,
som vi oplevede, bliver vi mindet om på et øjeblik.
Det er som at se sine børn vokse op.
Lige for øjnene af en.
Det er en meget romantisk belysning,
og den skal understrege barskheden i det, der nu sker,
hvor billederne er nervøse og afslørende
og realistiske og kornede.
Det skal være et pludseligt chok.
Men modsat begyndelsen har vi fuld billedstørrelse.
Det er som at se et gammelt klip fra Oscar-uddelingen i 1:33 formatet,
men vi zoomede ind, så det så mere kornet
og gammelt ud,
som noget der blev trukket bag en bil.
Jeg elsker brugen af tegninger fra retten,
samt Teddy Newton, der er en fremragende fortæller her.
Ja. Vores figurdesigner,
- der er et skørt geni. - Det er sandt.
Teddy Newton er fortælleren. Han har et særligt talent for
at efterligne de gamle filmstemmer.
Som i en fabriks-film.
Fyren, der sender fra demonstrationen.
Tegningerne fra retten blev lavet af Peter Sohn,
en dygtig fyr, der arbejdede med os, ligesom Teddy, på Jern-kæmpen.
Det klip med alle de mennesker drev os til vanvid.
Og det vil ingen ane,
for hvis man laver dem ordentligt, bemærker ingen dem.
Det var svært at lave dem, så ingen ville bemærke dem.
Her klipper vi til Bobs nutidige liv.
Jeg ville have en anden tilgang til måden,
det blev præsenteret på.
Jeg talte med Lou og Janet om at tone farverne ned her.
Farverne er tonet ned i forhold til dem, vi så i indledningen.
De har mistet deres livskraft. Det skildrer Bobs følelser.
Hjemmet har lidt flere farver end Insuricare.
Den anden interessante ting, vi gjorde her, og det fungerer glimrende, er,
jeg rykkede kameraet tilbage i 3D
og zoomede ind på det her, så det var fladt.
Hvis man rykker kameraet tilbage og zoomer ind på ting,
går dimensionerne tabt, og alting komprimeres og føles klaustrofobisk.
Alle de klip er komprimerede, så verden føles lidt mere indeklemt
og fladere, og idéen er ikke at bevæge kameraet særlig meget
når han er hos Insuricare.
Alting skal føles komprimeret og klaustrofobisk.
Jean Sincere spillede Mrs. Hogenson.
Her er Wally Shawn som Gilbert Huph.
Ja, det var lidt pudsigt på denne film,
for alle de første stemmer, vi optog, var forfattere.
Wally Shawn er en dygtig skuespilforfatter.
Sarah Vowell er en vidunderlig forfatter og essayist.
De indspillede vores første stemmer.
Bernie, Dashs lærer, hvis stemme er Lou Romano,
der er vores produktionsdesigner.
Det var en sekvens, der er temmelig kort.
Den er kort, for filmen er 107 minutter lang,
den længste film Pixar har lavet.
Vi overvejede ikke at lave denne sekvens
for at spare tid og penge.
Men til sidst besluttede vi...
Den var ikke lige så god uden den. Det var vigtigt at se
alles normale liv, før man går i gang med de vilde hændelser.
Og se, at det medførte visse problemer.
Det blev for meget en historie om Bob i begyndelsen af filmen.
Man så ikke nok til resten af familien, hvis man klippede denne sekvens fra
og den, der følger efter, nemlig Violets introduktion.
- Det stemmer. - Det bestemte John Lasseter,
vores chefproducer. Han sagde, den skulle med.
John er god til at beslutte, hvad der fungerer godt.
Selvom filmen blev lidt lang,
så han værdien af at få den med. Han forsvarede denne sekvens.
- Det syntes jeg var godt. - Absolut.
Det betød lidt mere arbejde.
- Jeg var glad for, den kom med. - Ja.
Det er en temmelig trykket scene,
der viser de problemer familien har,
fordi de har superevner, men ikke har lov til at bruge dem.
Her ville vi gerne vise,
at Helen prøver at være en god mor og overholde reglerne.
Men hun tror ikke selv på det, hun siger.
Disse scener er udfordrende for en animator,
fordi de ikke er særlig fysiske.
De er indskrænkede scener, og handler om udtryk og timing,
de skal være udtryksfulde, men ikke overdrevne.
- Her er vores hjerteknuser. - Tony Rydinger,
der har været igennem et par designs.
Tony kom næsten til at anderledes ud.
Men i sidste øjeblik besluttede vi, han ikke var hjerteknuser nok,
så han blev designet om.
Problemet var, at de figurer var meget svære at bygge.
Det tager lang tid. De er som instrumenter
som animatorerne skal spille på.
De skal være duelige. Det er som at bygge en bil til en racerkører.
Eller en Stradivarius til en musiker.
Det tager lang tid at bygge.
Så vi brugte alle kræfterne på hovedpersonerne, og der en var en kløft
mellem hovedpersonerne og birollerne.
Det måtte vi bare lære at leve med.
Jeg var parat til at sige, at det var okay. Men igen, heldigvis,
hev vores chefproducer, John Lasseter, i den lille...
Han hev i bremsen
meget sent i filmen, næsten i sidste øjeblik,
og sagde: "Vi må gøre dem bedre."
Alle var rigtig glade for det, for hvis John siger, vi skal ordne det,
kan alle bare sige: "Han sagde, vi skulle ordne det."
Selvfølgelig ville vi ordne det, men vi var ved at løbe tør for tid og penge,
og det var skønt, at John valgte at få det forbedret.
Det gør en enorm forskel, og det føles som en helstøbt verden.
Her er familielivet,
og Lou, Janet og jeg talte om, at der skulle være en varmere tone,
for selv om det er i Bobs mere klaustrofobiske del af filmen,
er hjemmet ikke et dårligt sted, men et rart sted.
Han er ikke så opmærksom, som han burde være.
Her er mange skønne muligheder for karakteregenskaber.
Det minder mig om en million middage, jeg oplevede,
da jeg var på Dashs alder.
Vi plejede at have nogle skøre middage i min familie.
Nu hvor jeg selv er far...
Ved middagstid samles alle i hele huset
og de reagerer på hinanden, mens de sidder omkring et bord.
Det byder på en skøn mulighed for at indlede familiedelen af filmen.
En af de sværeste ting i denne scene
var at holde styr på alle tingene på bordet.
- Det var et mareridt. - Vi havde en masse møder,
og de sagde: "Broccolien har flyttet sig.
"Billedfølgen er forkert, hvad angår broccolien."
Eller "sovsen..." Ja, det sagde Nigel på et tidspunkt.
Hvor alle var vrisne,
og dødtrætte af at tage sig af digital mad.
Folk begynder at råbe lidt ad hinanden.
Nigel hæver stemmen og siger: "Kan vi ikke lige diskutere sovsen?"
Det blev jeg ved med at drille ham med.
"Kan vi ikke lige diskutere sovsen?"
Men der var kød, juice og sovs,
og: "Hvad med ærterne?" Og: "Hvor er broccolien? Den har rykket sig."
"Den er væk, den var der. Hvor er den?"
"Broccolien er ved siden af faren fra denne vinkel og..."
- Til sidst var det bare: glem det. - Alle er ligeglade.
Kast rundt med den, det er lige meget.
Vi arbejdede på at placere det rigtigt, og nu bør man ikke bemærke det,
- hvis man er et normalt menneske. - Det er sandt.
Hvis man vil, kan man sikkert finde nogle uoverensstemmelser.
Man kan finde problemer med madens billedfølge i denne film.
Jeg ville gerne stoppe hele tiden og give alle animatorerne,
der lavede disse scener, en masse ros.
Dette er blandt det første, vi lavede, og i starten,
var filmen opdelt lidt mere for at give alle noget at lave.
Så det skifter hurtigt fra en animator til en anden.
Eli Fucile lagde også stemme til Jack-Jack her, han lavede det grin,
og vi elskede det og ville have det med i filmen.
Han er søn af en af vores chefanimatorer, Tony Fucile.
Jeg ville gerne stoppe hele tiden og pointere...
Her er en vidunderlig animation af Mike Venturini og Mike Wu.
- "Wu-Dog." - Mike Venturini lavede Frozone
og Wu-Dog lavede Bob i denne scene.
Det er en meget atypisk scene for animation.
Det er ikke ofte, man ser to fyre, der sidder og taler i en bil.
Hvis jeg var animator, ville jeg elske at lave det her.
Jeg prøvede at skrive noget, der ville være interessant at animere.
Det er en vidunderlig behersket animation.
De ramte fuldstændig plet. Jeg elsker det her.
En smuk belysning.
Folk tænker på animation som noget
hvor folk danser omkring
og er overdramatiske, men animation er ikke en genre.
Folk siger hele tiden: "Animationsgenren."
Det er ikke en genre. En western er en genre.
Animation er en kunstform, man kan bruge den i enhver genre.
Man kan lave en detektiv-film, en cowboy-film, en gyser-film,
en forbudt-for-børn-film eller et børneeventyr. Ikke bare én ting.
Næste gang jeg hører: "Hvordan er det at arbejde i animationsgenren,"
slår jeg den person.
Der er en dybde i hele filmen,
hvor man bevæger figurerne i forgrunden ud af fokus...
Ja, når mange laver CG,
vil de udnytte, at der ikke er nogle lysproblemer i CG,
hvad angår dybden. Man kan komme alt dybt i fokus,
som i Citizen Kane. Så mange siger:
"Man kan have en uendelig dybde, hvorfor have noget andet?"
Jeg kan forstå det i visse projekter.
Det fungerer fantastisk i Citizen Kane.
Men i denne film ville jeg bruge fokal-Iængden,
til at fokusere på det man skal kigge på.
Andre Pixar-film har også varieret fokal-Iængden.
Jeg siger ikke, at vi har opfundet det her.
Jeg siger bare, at ofte gør det tingene lidt sværere,
fordi man konstant skal skifte fokus,
ligesom i en virkelig actionfilm.
Men når man kommer med så mange informationer og filmen
har mange hurtige scener,
er det et værktøj, man kan bruge til at styre publikums øjne.
Jeg ville have det i mange scener.
- Og du brugte det meget. - Ja. Det var altid møgbesværligt.
Vi sendte konstant scener tilbage for at få fokal-Iængden justeret.
- Her er en, ikke? - Jo.
Vi kom Frozone i fokal-Iængden her.
Der er en god effekt.
Ja. Mark Andrews superviserede alle storyboards på filmen.
Det var en idé, de havde, og de måtte overtale mig.
Jeg sagde: "Helt ærligt. En kugle fryser ikke bare i et tomrum.
"Mængden af..." De sagde "Det bliver sejt."
De så, at jeg var...
At de kunne få en fod ind ad døren, og jeg overgav mig.
- Så du lavede isbetjenten. - Ja, isbetjenten.
Nej, jeg havde idéen om at fryse betjenten.
Jeg havde ikke idéen om den frosne kugle.
Det var den, de skulle sælge til mig.
Jeg elsker at han nynner sin egen kendingsmelodi.
Craig gjorde et rigtig godt job.
Det er en af mine yndlingsscener i filmen.
- Også min. - Jeg synes, at Holly og Craig
lagde rigtig gode stemmer til. Det er ualmindelig godt animeret.
Det begynder med Ron Zorman, der spiser kage.
Så bliver det til Dave Mullins, hvor Helen skænder på Bob.
Så er det Andy Schmidt, når de virkelig begynder at skændes.
Og så er det John Kahrs.
De fik hver især et langt stykke, når skænderiet begynder,
så de kunne kontrollere begge figurer i scenen.
- Det er en god scene. - Og det var lidt,
svært at sælge til Pixar i begyndelsen,
for det var en af de første scener, vi storyboardede.
Pixar troede vist, at vi ville lave
en halvanden time lang Bergman-agtig film om ægteskabsproblemer.
Men da de så, hvordan det passede ind med alt andet,
skiftede de mening og godtog scenen.
Det var en interessant scene at skrive, for når folk skændes,
er det, de skændes om, ikke det de siger, at de skændes om.
At kommunikere en ting, mens man siger noget andet, er en udfordring.
Det er virkelig vidunderligt.
Det er animeret, det føles ikke som en kopi af virkeligheden.
Men det føles ægte og troværdigt.
Hun strakte sig ikke i lang tid.
Han var for truende.
Det øjeblik gjorde folk ængstelige.
Da hun siger: "Det handler ikke om dig,"
for Bob er større end Elastipigen.
Det føltes næsten som hustrumishandling.
Jeg tænkte, vent lige lidt. Jeg behøver ikke ændre scenen.
Jeg får moren til... Moren er hans ligemand.
Så hvis hun strækker sig,
for at sige: "Jeg modsætter mig dig," så...
Jeg kan rage over dig, hvis jeg vil.
Da jeg havde gjort det, synes alle godt om scenen,
- og jeg behøvede ikke ændre et ord. - Det er virkelig en glimrende...
For moren kan ikke lide at bruge sine kræfter,
og hun gør det her med et godt resultat.
- Stakkels Bob. - Ja.
Han er den eneste, hvis kontor er fyldt af en kæmpe søjle.
- Ja. - Han kan ikke komme gennem døren.
Det var en idé, som en eller anden fik.
Måske var det Ted Blackman. Måske var det Lou eller...
Men idéen var, at hans kontor var det eneste
med en opbygning, der gjorde det mere indskrænkende.
Der er en lille kaktus over Bobs skulder,
der har facon som Huph.
Der er god art direction her fra Lou Romano og hans team,
hvor stolen ser ud som om den rynker panden.
Skrivebordet peget på Bob.
Alle de små blyant-ting peger i Bobs retning.
Kan man forestille sig en mere ubekvem stol, end den han sidder på?
Jeg har siddet på den stol mange gange.
Jeg blev fyret fra mine to første jobs.
Så jeg kan relatere til det her, hvor en meget lille fyr
prøver at fortælle en om livet, og...
Og hvordan man ikke fortjener at være i det.
Ja. Det er en abstraktion af alle de mennesker i verden, der tænker småt,
og der er mange af dem, og vi er alle stødt på dem.
Og desværre har de ofte mellemleder-stillinger.
De har aldrig topstillinger. De er altid mellemledere.
Jeg kan lide idéen om, at den store superhelt
skal lytte til den lille undermåler.
Og er magtesløs, når ethvert instinkt fortæller ham,
at han skal derud og hjælpe.
Ja.
Det er vidunderlig animation af Tim Hittle.
Igen undskylder jeg over for de animatorer, jeg ikke nævner.
Men alle gjorde det fremragende.
Det er interessant, for her ville jeg bruge en vidvinkel-linse.
Det øjeblik Bob begyndte at bevæge sig igen,
skulle linsen ikke være flad mere, og jeg bevægede kameraet en smule,
fordi jeg ville vise Hr. Utrolig igen.
Her bruger vi igen flade linser og symmetriske kompositioner.
Jeg kan lide måden mapperne ryster på, da han rammer dem.
Der er en lille animation af Tony Fucile.
Ja, af Bob, der tager fat i Huph. Tony: "Jeg vil have den scene."
Tony fik vist afklaret nogle gamle problemer i den scene.
Her er en scene mere, der ikke er typisk for animation.
Det er to fyre, der går ned ad en gang og taler om problemer.
Det er god animation af portørerne,
som man normalt ikke bemærker. Rick Dicker her,
vores embedsmand, hvis stemme er Bud Luckey,
der er en gammel Pixar-fyr.
Han var en af chefdesignerne på Woody i Toy Story,
og instruerede Det Glade Får, der også er på denne DVD.
Han havde en herlig stemme, og alle kunne så godt lide den,
at vi besluttede at bruge den i filmen.
Det er Bud Luckey og Craig her, der lægger stemme til.
Vi har altid ønsket Rick Dicker til at introducere Det Glade Får.
Ja, vi havde en totalt abstrakt åbningssekvens,
hvor Rick Dicker kom ind på sit kontor sent om aftenen,
- og hev en flaske sprut frem og... - En banjo.
- Og så begyndte Det Glade Får. - Ja.
- Hvorfor blev det ikke sådan? - Jeg ved ikke.
- En sær idé. - Ja.
På det her tidspunkt i historien, føler Bob, at verden
lukker sig sammen om ham. Han er helt nede, så...
Se alle Pixar-detaljerne, i denne sekvens.
Der er tonsvis. Det var vores første sekvens.
Alle plakaterne og avisudklippene...
Hr. Utrolig samleobjekter.
Min yndling er: Hr. Utrolig synger.
- Det er hans William Shatner album. - Ja.
Oppe på væggen et sted. Der er vældig god grafik her.
Ja, man kunne sagtens filme væggene,
og lære mange detaljer om Bobs liv.
Der er billeder af ham og Frozone til et velgørenhedsarrangement,
og de har superhelte-dragter på.
Der er en skøn diskret, lille effekt her.
Jeg ville understrege at det var en 3D-linse.
Så Rick Sayre og en masse genier her hos Pixar,
fandt ud af, hvordan man simulerer en linse-effekt.
Jeg ville ønske, vi havde brugt den lidt mere.
Jeg ville ønske, kameravinklerne viste det lidt mere. Den er der.
Men kameraet skal bevæges, for at man kan se det.
Her skulle kameraet virke nervøst og travlt,
og bevæge sig meget rundt, for jeg ville have,
det skulle reflektere hvor opslugt Bob er,
mens han prøver at give denne tingest opmærksomhed,
mens han bliver distraheret af Helen,
der undrer sig over, hvad der foregår.
Igen er det sidestillingen af...
Det var vigtigt i mange scener,
det dagligdags og det fantastiske.
Han får en chance for at vende tilbage til sine gamle dage,
med denne fantastiske mission, og samtidig,
står moren uden for døren og siger, at middagen står på bordet.
Her er noget dejligt musik af Michael Giacchino,
og Bob kan se mulighederne i
- at vende tilbage til sit gamle liv. - Ja.
Vi ville have et gyldent lys,
og han skulle rigtig tænke på de ting, som han elskede
ved de gamle dage og føle, de var inden for hans rækkevidde.
Igen har vi det dagligdags og den fantastiske her.
Denne tingest selvdestruerer og starter alle sprinklerne i huset.
Familien bliver også våde af sprinklerne,
og det må han tage sig af.
Efterfølgende er man nødt til
- at tørre alting. - Med en lyserød hårtørrer.
Ja, for sådan er Helen.
Det er en vidunderlig behersket figuranimation af Kureha.
Hun lavede begge figurer i dette lange klip.
Man kan følge hver enkelt figur
hele vejen gennem klippet,
og de er lige så normale,
som hvis det havde været en god almindelig film.
Man kan føle, de stiller spørgsmål ved ting, hører ting,
og Bob bliver tavs, når han føler, at Helen bliver mistænksom.
Han ved ikke, om hun vil beskylde ham for noget.
Det er et skønt stykke behersket figuranimation.
Det er svært, fordi den er så lang. Hun arbejdede på den i månedsvis.
Og hun måtte koncentrere sig i månedsvis.
Nu begynder der at ske noget.
Vi tager hen på øen, han har sin dragt på igen...
Her begynder filmen at køre på skinner.
Noget flot grafik her designet af Mark Holmes,
og sat på skærmen af Andy Jimenez,
en af vores cheffotografer,
der lavede en stor del af planlægningen til filmen.
Jeg kan lide det, fordi skærmen er mellem de to,
men vi fremhæver den ikke.
Nu føler Bob sig meget heroisk.
Og igen, det dagligdags dukker op.
Han oplever mange ting, som midaldrende mænd kommer ud for.
Her er Elizabeth Peña som Mirage. Fantastisk præstation.
Ja, hun har en god stemme.
Hun var den første person, jeg tænkte på,
da vi ledte efter en stemme til rollen.
Et af vores største problemer på denne film var skalaen.
Af en eller anden grund får computeren
alt til at se småt ud. Vi måtte tænke tingene igennem,
for at få alting til at se så stort ud, som vi ville have det.
Jeg følte ofte, at computeren havde en plan,
næsten ligesom HAL 9000 i 2001.
Dens plan var at alting skulle være småt,
vægtløst, plastisk, stift og rent.
Vi havde en hel film, hvor tingene skulle være store,
tunge, masser af teksturer, smidige og snavsede.
Så vi kæmpede mod den ustandseligt.
- Den sagde: "Dave, Dave." - "Jeg kan lide et rent look."
"Tingene skal være små og vægtløse, Dave.
"Du bringer missionen i fare, Dave.
"Jeg tror ikke du ved hvordan man instruerer denne film, Dave."
Nigel og de andre var gode til at udstyre junglen.
- Ja, Tom Miller lavede meget på det. - Tom Miller var vores Konge af Junglen.
Vi fik alle de fantastiske detaljer,
og blade og alting designet.
Det skete ikke bare af sig selv.
Idéen er at vise, at den tingest er truende,
men at Bob duer stadig til noget.
Det skal også vise, at verden er truende,
og at han kan blive lidt såret.
- Vi viser mange ting meget hurtigt. - Ja.
Der er meget vældig flot animation.
Jeg kan huske, at du talte om, at Bob sneg sig omkring
i denne og den efterfølgende scene, hvor han sniger sig ind på basen.
Folk sniger sig ikke omkring i film længere.
Det ville jeg have i min film.
Ja, jeg tror, at folk har så travlt med
at komme til actionsekvenserne,
at de har glemt fornøjelsen ved at have en, der sniger sig omkring.
Så man kan se, hvor man er.
Så der er nogle snige-sekvenser her.
Jeg synes ikke, de er spild af tid.
Da han sprang ned fra klippen,
omtrent 20 sekunder før det her,
var både Omnidroiden og Bob animeret af Angus MacLane
i hele denne sekvens.
Der er nogle vidunderlige effekter her.
Men det er en stor, lang, omfattende sekvens,
og Angus lavede det hele selv, hvilket var ret imponerende,
for det var et stort stykke arbejde.
Her er det klassisk fantastiske og dagligdags.
Midt i denne store action-kamp slår han sin ryg.
- Ja. - Klimakset er,
den kiropraktiske bevægelse, der får den sat sammen igen.
Ja, det sjove indslag har været med lige fra starten.
Det sjove indslag var med i mine originale idé.
Grunden til, jeg ville stoppe for sådan en detalje,
er for igen at vise idéen om det dagligdags og det fantastiske.
Der er et par stykker, der var en del af den originale idé,
som kom med i filmen. Når man fremlægger en idé,
gør man det som regel i grove træk.
Men engang imellem ville jeg stoppe og fortælle en detalje,
fordi jeg følte, det var vigtigt at formidle den tone, jeg ville have frem.
Jeg synes også, at belysningen her er pragtfuld.
Lou arrangerede det hele perfekt
fra sollyset og ned i lavaen
og ind i denne spisestue.
Lou, Janet og jeg talte om,
hvordan farverne skifter fra en ting til en anden.
Der er mange forskellige steder med i denne film.
Det er en ny kulisse efter en anden, og nogle af dem ser man ikke igen.
Det var meget udfordrende at få alle de ting lavet.
Da vi først talte om det, blev folk helt forskrækkede.
Folk sagde... Der var nogen,
der sagde, det var helt umuligt.
Heldigvis var der også nogen der sagde:
"Det kan vi godt, men det bliver ikke nemt."
Vi kunne gøre det uden at sprænge budgettet,
ved at planlægge alting meget nøje,
og ikke afvige særlig meget fra vores planer.
For mange af disse kulisser fungerer ikke
hvis man ikke er de steder, som vi havde planlagt.
Der er mange virtuelle sceneteknikere lige uden for billedet,
der holder noget oppe.
Ja, det er som en af de store kulisser,
hvor det lige uden for billedet er...
- Det falder fra hinanden. - En cementblok eller sådan noget.
Det var en masse kunstgreb, og vi var meget specifikke.
Musikken her er helt fantastisk.
Michael Giacchino skabte noget smukt filmmusik.
I starten, da jeg fremlagde min idé,
spillede jeg 60'er musik.
Jeg havde nogle musikstykker, jeg spillede, mens jeg fremlagde,
så folk kunne indfange atmosfæren.
Filmen skulle have den lyd jeg forbinder med mange
actionfilm fra de tidlige 60'ere.
Michael indfanger den stemning uden at lade sig begrænse af den.
Man bliver mindet om filmmusik fra dengang.
- Men den er helt ny. - Ja, den er god.
Musikerne morede sig mens de spillede.
Jeg må nævne det her. Det er det sværeste at gøre for en computerfyr.
Jeg ved, at I sidder og tænker: "Hvad?"
"Hvad er der så svært ved det?" Men der, hvor hans hånd,
glider ind gennem stoffet, det tog én mand...
- To, tre måneder at lave. - Kunne det laves?
Og: "Jeg ved ikke" og: "Vi må give de dygtigste opgaven."
"Skal han bevæge hånden igennem det?"
Og så, "kan han ikke bare holde det,
- og beskrive det?" - "Er der hul i?"
- "Se, der er et hul." - "Kan vi gøre det med..."
- "Det vil fungere." - "Kan vi ikke se hans ansigt,
"og høre lyden af hans hånd, der bevæger sig?"
De ville undgå det klip. Og jeg sagde: "Nej."
"Humlen er, at han har revet sin gamle dragt itu,
"og han vil have den repareret."
Jeg kan garantere for, der er omtrent 15 folk, der under denne sekvens,
stirrer på dragten, som Bob bærer på.
Fordi simulationen var så svær, er det...
"Se den ting bevæge sig, mand."
Hen imod slutningen af produktionen, da de havde hittet ud af de her ting,
var det ingen sag at godkende de scener.
Men alt det hår og stof,
ikke alene det, han bærer på, men også det har har på.
Es hår. Hendes brilleglas forstørrer hendes øjne en smule,
og gør dem lidt større her.
Alle de ting måtte vi konstruere og hitte ud af,
- og det er en til stor scene. - "Åh, gud, så du det?"
Det er virkelig godt. Og det er så godt,
at ingen forhåbentlig Iægger mærke til det.
Fra dit perspektiv, som producer, der skal betale alle disse ting,
- så kan du ikke vinde. - Det passer.
- Hvis vi gør det godt... - Så bemærker ingen det.
Jeg tror, at vi underkender en masse godt arbejde her,
og vi har ikke nævnt de fine kulisser, som Lou Romano designede,
sammen med de andre i hans team.
Denne store frise, der fylder hele væggen, blev malet af Paul Topolos.
Meget smuk. Og så blev den fortrængt, så den så dimensional ud.
Es hus er en stor kulisse.
Det er elegant, med elementer af Bauhaus,
men det lovpriser også helte.
Friserne og skulpturen udenfor med vandfaldet,
handler om de helte og guder,
som hun stadig ville ønske hun designede for.
Det er fint, at alt er så stort, for hun er selv så lille,
men med hendes store personlighed skal hun jo have et stort hus.
Jeg elsker, at lyden ændrer sig, når de træder ind i dette store rum.
Det er samme lyd som i en hule.
Flot animation af Andrew Gordon af E,
og mange af de ting.
Rob Russ lavede også noget af animationen, og Bob er også god her.
Jeg kunne bruge hele kommentarsporet på at lovprise folk.
Jeg beder alle dem, der ikke bliver nævnt om tilgivelse.
Det er umuligt, at nævne alle, når man hele tiden skifter mellem dygtige folk,
fra den ene scene til den næste.
I gjorde det alle godt.
I skal alle takkes, så jeg kan komme af krogen.
Hundredvis af mennesker arbejdede på filmen. Det er svært...
- Ja. - Se rulleteksten.
Vi takker jer alle.
Det var en udfordring for animatorerne
at lave disse ting.
Det er svært at animere mennesker,
for alle ved, hvordan de bevæger sig.
Man vil ikke kopiere realisme,
for det er der ikke noget interessant ved.
Men det skal virke troværdigt.
Man skal tro på, at de er levende væsener
med følelser og en fortid.
Smuk animation af Dave DeVan her,
hvor moren taler med faren og man kan se bedrøvelsen i hendes ansigt.
Følelsen er anderledes her i Manta-flyet.
Vi ser en slags "levemand, velkommen til Las Vegas"-Bob.
"Bo i præsident-suiten,
"og bestil, hvad du har lyst til."
Det handler om at sælge det sexede og charmen
ved dette ø-paradis.
Nogle af de smukkeste klip er med i denne sekvens,
for de er ganske fortryllende.
Special-effects-gruppen, Sandy og hendes team,
lavede et flot vandfald i junglen her,
for klippet under vandet, hvor flyet kommer ind i bugten,
var utroligt svært at føre ud i livet.
Det er svært at lave vand i CG,
men der var flere ting, som vi viste folk og sagde:
"Ja, der skal være vand, og vi er ude i rummet,
- "under vandet..." - "Der er eksplosioner."
"Der er eksplosioner og tøj under vandet og..."
- "Hår under vandet." - "Vi skal simulere hår."
Alle disse ting de skulle lave.
- Men det lykkedes i praksis. - Denne kulisse ser man kun én gang.
Her kommer Helen til døren.
Hun skal bare støvsuge i gangen.
Hun lader støvsugeren komme lidt ind i rummet.
- Stor fejltagelse. - Ja.
Man ser alt det støv der er derinde.
Hun bliver nødt til at støvsuge hele rummet nu.
Som når man ser nogle tallerkener i vasken,
og man vil gøre en god gerning,
for klokken er 23 og alle sover.
Man vasker to eller tre ting af og åbner opvaskemaskinen,
og den er fyldt med rene ting,
så man bliver nødt til at tømme den. Det er...
Derfra stammer "ingen god gerning forbliver ustraffet" fra.
Dette er en af de første animationer af kvinderne, vi lavede.
Helen blev animeret af Dave Mullins,
og E blev animeret af John Kahrs.
Det er to gode scener. Det jeg kan lide ved Helens scene er,
at E gør hende helt forvirret.
Hun er vant til at bestemme, men E gør hende helt forvirret.
Bob er tilbage i bestyrelseslokalet og er overrasket over
at dagsordenen har ændret sig.
"Jeg fik vist ikke det memorandum."
Her er præsentationen af Syndrom.
Vi ville vise, at han var i kontrol,
og Bob skulle tænke, "Hvad pokker foregår der?"
"Hvem er han? Hvorfor går han med det kostume?"
Han får et vink her, og det er ikke noget, der er rart at tænke på.
Idéen er, at skurken skal være lidt mere sympatisk.
Problemets kerne ligger langt tilbage.
Bob begik en fejl dengang, hvor han ikke behandlede ungen med...
Med lidt mere ynde.
Det jeg gik efter her var,
at vi ofte ikke er klar over, at små ting,
kan få stor betydning.
Denne idé med nulpunktsenergien,
skrev jeg til en begyndelse, som vi ikke brugte,
men som er med på DVD'en.
- Jeg elsker, at han bliver væk. - Noget dagligdags igen.
Der er fantastisk vand-simulation af Martin Nguyen her.
Det jeg ville sige om nulpunktsenergi er,
at jeg havde et banalt udtryk for det,
Immoba-strålen eller sådan noget, der ville have fungeret.
Men da jeg lavede research på internettet,
fandt jeg ud af, at der er noget der hedder nulpunktsenergi,
der i det store hele er det samme som det vi beskriver i filmen.
Den gør tunge ting vægtløse.
Det er noget, der er ved at blive udviklet, hvilket er utroligt.
Det var svært at få det klip med Kronos i kassen.
Klippet med Kronos, ja.
Man kan kun læse det fra én vinkel.
Vi ville genoplive nogle af krabberne fra Find Nemo, der skulle kravle rundt.
- Ja. - Vi kunne ikke få fat i dem.
Laserbeams skelet i hulen var...
Det fandt en af forfatterne på, Max Brace.
Jeg havde nogle andre idéer, og han foreslog det.
Jeg synes, det var en rigtig god idé.
Vi tog det med i filmen, og det endte med at blive
en fin, kortfattet tanke.
Her er endnu en god scene med to figurer,
som Victor Navone animerede, mellem Helen og E.
Vi måtte flytte lidt rundt på det her.
Der er god animation af Dave DeVan her.
Vi var alle enige om, hvordan figurerne skulle bevæge sig.
Vi lavede en aftale om, hvordan de skulle gå,
og hvordan de skulle begå sig.
Jeg synes, det er gennemført,
selv når flere har arbejdet på den samme figur.
Designet er også smukt her i laboratoriet.
Det er kendetegnende for E. Og en fin kontrast til resten af huset.
Der er nogle utrolige skygger her af Bryn Imagire,
og et flot lys af Janet Lucroy og hendes folk.
Der er mange forskellige overflader,
og følelsen skal være lidt afdæmpet.
Det sænker filmens tempo, så man kan nyde dette sted,
og man finder ud af, at E har et kunstgalleri øverst,
- men nedenunder er det... - Som et laboratorium.
Det ser flot ud.
Figuren E var en blanding af mange typer.
Modedesignere og udstyrsfolk, som man altid så i eventyrfilm,
nemlig nørder der designede ting til helten.
Jeg tænkte, at vi skulle kombinere de to,
udstyrsfolkene og designerne.
En halvt japansk, halvt tysk figur.
Det var sjovt at finde på denne figur.
Og du var god til at lægge stemme til hende.
Vi kunne ikke finde andre, der kunne lave den her
tysk-japanske accent, du havde fundet på.
Du kunne, og du gjorde det ret godt.
- Og jeg var til rådighed. - Ja.
Du er ikke så dyr.
- Min pris var lav. - Prisen var god.
Vi skulle spare nogle... Nej, det er sjovt.
Hos Pixar laver vi vores egne optagelser af stemmerne.
Af alle figurerne. Jeg lagde stemme til tre eller fire af figurerne
til vores optagelser. Jeg var Bob og Syndrom.
Man skal finde frem til noget, der er en rettesnor,
så alle ved, hvad vi vil have.
Men nogle gange synes andre, at de stemmer de hører i vores optagelser,
skal bruges i filmen. Så...
Der er flere ansatte hos Pixar der er med i filmen.
- Det er godt. - Karis stemme er Bret Parker,
- en af vores animatorer. - Pixar Players er med flere steder.
De filmskabere, jeg beundrer mest, er i stand til at lægge op til ting
og at udnytte scener. Tænk på en god historiefortæller,
på en bar,
de suser ikke igennem en historie. De pauser og nyder historien.
De ved, hvilke dele af historien de kan udnytte.
Alle de filmskabere, jeg holder af, tør sænke farten i en film.
Jeg skal ikke nævne navne, men mange filmskabere med succes,
der klipper en film, så tempoet er højt filmen igennem,
tænker aldrig på,
og der er nogen der følger med,
fordi der hele tiden sker nye ting.
Jeg synes, der er et anstrøg af desperation over det.
Den slags film, jeg synes om, tager en pause for at nyde ting,
fordi en film kan byde på så mange ting.
Særligt når man arbejder sammen med dygtige mennesker,
der sørger for kulisserne er flotte.
Der skal helst være lidt tid til at kigge på dem.
Det er en slags komisk hvil.
Jeg mener, at en god filmskaber sænker farten.
Her er noget af det bedste animation i filmen.
Der var en masse ting med i filmen, hvor de var...
En af vagterne græd på grund af sin ven, der var såret.
Det var alt for meget.
Jim Murphy lavede Bob der, og Victor Navone lavede vagten, der fik slag.
Victor elskede denne opgave så meget,
at han lavede syv versioner af vagten der blev overfaldet.
Jeg tror, de er med på DVD'en.
De er variationer over et tema,
som en maler, der maler det samme billede flere gange.
- Han bryder sammen af sorg. - De er alle virkelig sjove.
Til vores daglige møde blev hans præsentation ved og ved.
Jeg kunne vælge mellem dem. Og jeg sagde:
"Vi vælger nummer tre, men nummer fire er også god."
I denne sekvens er der flot animation af Carlos Baena.
Som altid, når det handler om svære fysiske ting,
så: "Få spanierne til det."
Få spanierne til det, hvis man skal lave noget, der er umuligt.
Scenen er meget fysisk, og stenen virker meget tung,
men Bob virker også meget stærk.
Det er et meget vanskeligt problem for en animator.
Det her er en af mine... Jeg elsker denne kulisse.
Den er så enkel, men den føles som en stor film.
Randy Thom, vores lyddesigner,
lavede nogle smukke rumlige computerlyde her,
og lydens genklang er helt fantastisk.
Bolhem Bouchiba lavede begge figurer her.
Han plejede at tegne i hånden, men... Det her er hans debut med CG,
og han lavede en smuk animation af E og Helen,
til disse scener.
Disse still-billeder af superheltene
var svære at lave, for de er baseret på
figurer der har skygge, så man skal lave et still-billede til hver af dem.
Det var vanskeligt at få det lavet.
"Hvor mange er der?"
"Der er Gamma Jack." Deres navne er også sjove.
Jeg ville vise, at Helen var ved at få et mere nært forhold til E.
Så jeg brugte en teknik som Hitchcock fandt på til En Kvinde Skygges
og som mange filmskabere har brugt:
Kameraet bevæger sig i én retning,
mens linsen zoomer ud.
Denne sekvens, hvor vi klipper frem og tilbage mellem Helen og E,
og Bob i computerrummet,
er noget jeg også brugte i Drengen og Jern-kæmpen,
nemlig at forbinde to adskilte ting i en begivenhed.
I en scene i Drengen og Jern-kæmpen sidder han fast i et stærkstrømskabel,
og vi klippede til moren der var derhjemme.
Hvad er forbindelsen?
Så falder han over den og strømmen går ud.
Her trykker Helen på knappen for at finde ud af hvor Bob er,
og kommer ved en fejltagelse til at røbe det over for computeren.
- Over for klisterkuglerne. - Ja,
som var Kevin O'Briens idé. Vi vidste, vi skulle stoppe Bob,
men Kevin fandt på denne idé med klisterkuglerne,
der giver mening,
hvis man vil stoppe en, der er så stærk.
Det blev animeret af Dylan Brown,
der lavede Bob, der blev ramt af klisterkuglerne.
Det blev lavet som en lang animation,
og så satte vi flere kameraer op over det hele,
så vi kunne klippe hurtigt. Det fungerede godt.
Nu er vi tilbage i dagligdagen,
hvor E finder sig i, at en af hendes superhelte græder,
og lider med det.
Jeg elsker hendes lille forbrændings-skraldespand her.
Der er toiletpapir. Hun skulle have toiletpapir
for hun er ikke typen, der bruger Kleenex.
- Man græder ikke hjemme hos E. - Nej, man græder ikke hos E.
Det er smuk animation her af Doug Frankel.
Jeg elsker også designet af Es køkken.
Det er en modsigelse, at E er meget lille,
men hun dominerer disse superhelte.
Den eneste gang man ser Helen forfjamsket er sammen med E.
E er en person, der tror så meget på sig selv,
at hun taler henover hovedet på alle.
Det her handler om, at man tænker over alle detaljerne i sidste øjeblik.
Jeg synes godt om animationen.
Bryn Imagire lavede dette flotte design af alle disse teksturer
og ting, der hænger på væggen.
Maleriet bag Helen var noget Bryn lavede.
Designet af sengetæppet.
I CG skal man vælge stoffets kvalitet.
Ron Zorman gjorde et godt stykke arbejde på denne scene.
Og Patrick Lin og jeg planlagde denne meget lange scene,
hvor kameraet bevæger sig meget rundt.
Det skal indfange forskellige aspekter af handlingen,
fordi alle taler på samme tid, og overgangen skal være glat.
Det er et smukt stykke animation,
og et godt stykke kameraarbejde.
Børnene begynder at komme til deres ret
på det her tidspunkt.
Vi ser hvilke evner de har,
og hvad de kan og ikke kan.
- Jeg elsker musikken her. - Ja.
- Som Michael lavede. - Helen styrer flyet,
- hvad hun ikke gjorde i begyndelsen. - Præcis.
Der var en fyr, der hed Sam. Det kan man se på DVD'en
et andet sted.
Der skulle være en pris, der skulle betales.
Nogen skulle dø, og det tog noget tid at finde på det her.
Vi ledte efter ting, der kunne strømlines,
og John Lasseter foreslog, at Helen skulle styre flyet.
Det var jeg ikke enig i, fordi der skulle være en pris at betale.
Nogen skulle dø...
Lasseter tog det pænt. Han sagde: "Okay, det er din film.
"Men det ville fungere bedre, hvis hun styrer flyet."
Til sidst sagde jeg: "Ja, det vil være bedre!"
- Det virker fint, hun styrer flyet. - Det fungerer godt.
Nu kan jeg kun forestille mig det sådan.
Her kommer en utrolig animation af Syndrom,
begyndt af Doug Sweetland,
og slutningen lavet af Dan Nguyen og Michal Makarewicz,
der er to unge fyre. Vi kastede dem ud på det dybe vand.
Doug kunne ikke gøre scenerne færdige, så vi sagde til dem:
"Kan I gøre scenerne færdige?" Doug er en fantastisk animator,
hvilket var lidt intimiderende for dem.
Men de gjorde det alligevel og viste, hvad det vil sige at være modig.
Og de lavede et fantastisk stykke arbejde.
Tak til dem alle tre. Det var præcis, hvad jeg ville have her.
Det skulle være sjovt at se på, men også skræmmende.
Man kan godt synes, at en skurk er sjov,
men en god skurk skal altid være skræmmende.
Syndrom går den balancegang mellem at være sjov at se på,
og at være en, der kan virke frygtindgydende.
Bob har sin særlige frisure.
Det var vanskeligt at få hans hår
til at falde ned i ansigtet på den måde.
Mark gjorde et utroligt stykke arbejde med simulationen.
Nogle der arbejder i branchen tror, at fordi det hedder simulation,
så involverer det ikke noget arbejde. Man kommer bare et hår ind,
og hvad end figuren gør, så reagerer håret på det.
Men ofte reagerer håret ikke som det skal gøre,
og så kan man ikke animere det.
Så det de gør er, at ændre på
det virtuelle univers, som håret eksisterer i.
De skal simulere tyngdekraft eller lave et vindstød på det rigtige tidspunkt.
Det er en kunstform i sig selv. Og de er geniale til det.
De gjorde et godt stykke arbejde på den her film.
De skal oversætte instruktionerne. Instruktøren siger:
"Håret skal flytte sig derover." Det hører de,
men det de skal sige til sig selv er:
"Det indebærer tyngdekraft som på Mars og høj barometerstand,
"og vindstød på 60 kilometer i timen i nordøstlig retning."
Der kommer fra nord, en rigtig storm.
Men stormen kan kun vare i 0,02 sekunder.
Tryk på start, så håber vi det fungerer.
Man venter en halv time på resultatet, og så siger man måske:
"For høj barometerstand."
Det var sjovt at arbejde på den her sekvens
sammen med Mark Andrews og Kevin O'Brien,
og alle storyboard-tegnerne.
Vi ville sørge for, at det blev neglebidende spændende.
Andy Jimenez og Patrick Lin
var gode til at planlægge alle disse fjedrende kamerabevægelser,
så det føltes som om, det var noget, der foregik i øjeblikket.
Holly Hunter var god til at lære den kortfattethed,
som piloter bruger i militære situationer.
Vi kunne spørge Mark Andrews til råds om det.
Hun ville vide, hvad hver enkel ting betød,
før hun indspillede det.
Vi forklarede hende det,
og hun gav sig selv 400%.
Det var svært for animatorerne at hamle op med hendes intensitet,
fordi hun gik så højt op i det.
Det er smuk animation her af John Kahrs af Helen og Violet.
Når man skal bruge intensitet, så er ingen bedre til det end John Kahrs.
Jeg elsker at flyet vipper,
og at de reagerer på det vippende fly.
Jeg elsker klippet med Violet, der forsøger at lave et kraftfelt.
Det kom med sent i forløbet. Hun forsøgte,
bare at hjælpe de andre, men hun kunne ikke.
Det var en fordel i nogle af de senere scener med hende.
Det her klip var et af de sværeste klip at lave i filmen.
Vi havde en million forskellige elementer,
og det skulle virke som om de foregik på samme tid.
Helen skulle strække sig, håret skulle simuleres...
Ting skulle sprænge i luften, der var skyer i 3D, vindstød og...
Her bliver hun til en faldskærm. Det tog et godt stykke tid at lave.
Rob Russ lavede flot animation af Helen, der bliver til en faldskærm.
Det er meget svært.
- Nu lander faldskærmen i vandet. - Det er svært at lave vand.
- Nu er der... - Den skal gennembryde overfladen.
Og de er lige ved at give op.
Flyet skulle styrte ned, og det måtte laves om.
Det var Rodrigo, der animerede flyets skrog.
Handler det om svære fysiske ting, så klarer spanierne det.
Vi kommer med en opremsning, hvor vi siger: "Det er svært at lave."
- Det holder vi op med. - Ja.
For hele filmen var svær at lave.
Det er en lang liste med ting, der var svære at lave.
Men ved I hvad?
Det er ikke noget, publikum bør tænke på.
Vi sidder bare her og siger: "Kan du huske det?"
Hvis nogen tror, at Pixar slapper af
efter de succeser de har haft,
så kan jeg sige, som nyankommen,
at ingen arbejder hårdere end dem i hele verden.
De tager ikke disse film for givet.
De vil altid yde 150%.
Jeg er meget imponeret af dem.
De tog en historie, der var meget kompliceret,
og gik straks i gang med den.
Lidt som at flyve ind i orkanens øje.
Jeg er stolt af alle, der arbejdede på filmen.
Og jeg er stolt af det firma som John, Ed Catmull, Steve Jobs,
og Sarah og alle de andre har lavet her.
- Det er utroligt. - Et utroligt sted at lave en film.
Jeg elsker det her klip. Og musikken der følger med.
Man ser moren som båden. Det er sjovt. Jeg elsker det.
- Det er også fint, at Vi bare... - Sidder der.
Og surmuler. Hun ligner en mut teenager.
Hun skal ikke lave noget her.
Men det vigtigste er, at tanken om,
at hun ikke gjorde hvad hun kunne,
for sin mor om bord på flyet, er begyndt at pine hende.
Der var et klip, som jeg ville ønske, jeg havde taget med.
Jeg føler, jeg skulle have taget det med.
På et tidspunkt var der et klip efter,
at moren roser Dash. Det viste Vi, der så tilbage,
på en skyldbevidst måde.
Det havde nok været en god idé at tage det med.
Men det kom ikke med, og jeg glemte alt om det.
Jeg takker igen dem, der lavede vores special effects, lyset
og animatorerne for denne scene.
Gini Santos lavede det meste af animationen.
Det føltes som en rigtig gruppe-scene.
En af grundene til, at jeg ville skrive denne lille tale,
som Helen kunne fortælle børnene her var,
at der er visse ting, man forbinder med animation.
Der er en forbindelse mellem animation og superhelte,
som på tv hver lørdag morgen.
Lørdag morgen er der nogle underlige programmer,
med en masse konflikter, men ingen dør,
eller kommer alvorligt til skade, der er ingen konsekvenser.
Det skyldes en gruppe psykologer,
der mente at alt andet var dårligt for børnene. Det er jeg uenig i.
Jeg synes, det er bedre, hvis børn indser, at ting har en pris,
og at hvis en superhelt kommer til skade, og stadig må kæmpe videre,
så er det mere dramatisk og tættere på virkeligheden.
Jeg ville sige, at dette var en anden slags film.
Det er ikke en af de film
hvor alting bliver pakket ind.
Her er noget fantastisk animation af Cameron Miyasaki
med en masse detaljer, der er meget svære at lave.
Holly og Sarah fangede stemmerne godt,
og Cameron ramte fuldstændig plet.
Med disse ansigtsudtryk,
øjenbevægelser og tøvende blik.
Man kan se, hvad der foregår inde i hovedet på de her figurer.
Hun kommer håret bag øret og gør sig klar til at indtage sin rolle.
Vi besluttede, vi ikke ville tale om, hvor svært alting var at lave.
Jeg siger bare, det er godt at se hendes ansigt.
Simulations-gutterne ydede deres allerbedste.
Jeg elsker musikken, som Michael Giacchino lavede her.
Det er Syndroms kendingsmelodi, der optræder i et par variationer.
Det er også en fantastisk kulisse.
Scott Caple var med til at bygge den.
Jeg bliver ved med at vende tilbage til animatorerne.
De er altid filmens ubesungne helte.
Victor Navone lavede en smuk scene her med Mirage og Syndrom.
Den viser, hvor klam Syndrom kan være.
I denne sekvens bliver Helen igen til Elastipigen.
Jeg var interesseret i idéen om,
at en, der er blevet mor,
skal bruge nogle gamle evner og at hun er dygtig til at anvende dem.
Mark Andrews og jeg diskuterede
på hvilke måder, hun kunne blive fanget.
Han storyboardede hele sekvensen på en flot måde.
Det man ser nu, men på et storyboard.
Det er flot scene-design
af Mark Andrews og Andy Jimenez.
Smuk animation af hende her af Dave Mullins.
- Rob Russ lavede det her. - Hun bliver flad. Fantastisk.
- Se hendes hår, det er flot lavet. - Ja.
Det er svært at ændre på modellen af Helen,
så hun kan strække sig på en naturlig måde.
Jeg er vild med alle kulisserne, de er så store.
Denne vits var med i min oprindelige idé.
Jeg mener, at kvinder ser superkritisk på deres egne kroppe.
De fleste mænd siger: "Du ser godt ud."
Forstår du hvad jeg mener? Du er en kvinde.
Jeg har tre søstre, og jeg mener, at kvinder
ser deres kroppe med for kritiske øjne.
Mænd er bare taknemmelige for at de eksisterer.
Hele denne sekvens hvor hun strækker sig, og det bliver et problem,
var noget Mark Andrews og jeg arbejdede på.
Det første vi lavede, hvor hun var på basen,
blev lavet af en storyboard-tegner, og var ganske anonymt.
Og jeg sagde, "Nej, du forstår ikke.
"Det skal være et problem for hende.
"Hvad hvis hun sidder fast i en dør?"
Så overtog Mark og jeg scenen.
Nu ligner den meget det storyboard, som Mark lavede.
En af de ting jeg mindes med glæde var at sidde sammen med Mark
og finde ud af, hvor mange måder hun kunne...
- Få problemer på. - Få problemer på.
Det er flot animation af Shawn Krause, hvor hun bliver fanget.
Violet øver sig. Det skal ikke ske igen,
hvad der skete på flyet.
Jeg ville vise, at hun var besat af tanken om ikke at fejle igen.
Hendes rolle ændrer sig.
Lyset er flot lavet i denne scene af Janet Lucroy.
Skøn animation af Dave DeVan.
Det er fint, at Violet har håret bag begge sine ører.
- Hun er klar til noget action. - Det var den visuelle idé,
og det var derfor hendes hår var sådan et problem.
Som filmskaber leder man altid efter en måde at fortælle ting på med billeder.
At starte med hendes hår foran ansigtet,
som om hun gemmer sig bag det, men som bliver skubbet tilbage,
af moren i scenerne af Cameron Miyasaki,
fortalte hvad der foregik med hende.
Jeg ville give de unge talenter en chance.
Hvis man tror på dem, så skal man ikke holde dem i hånden hele tiden.
I mit første job som animator var jeg uheldig
at arbejde for en instruktør, der undervurderede de fleste,
og altid hæmmede dem med sine lave forventninger.
Han sagde meget nedladende til folk:
"Du er ikke klar til dit," og: "Du er ikke klar til dat."
Så da jeg selv begyndte at instruere, tænkte jeg,
at jeg ville være præcis det modsatte.
At jeg ville give folk,
talentfulde folk, uden stor erfaring, nogle udfordrende scener.
Det er blevet min kæphest, at tage uerfarne animatorer ind
og kaste dem ud på dybt vand, og se om de kan svømme.
Og den her film var ingen undtagelse.
Jeg gav nogle meget vanskelige scener til nogle meget uerfarne animatorer,
der var meget talentfulde.
Det skræmte dem fra vid og sans.
Men de gjorde det, og de leverede et godt stykke arbejde.
Jeg er kun blevet skuffet et par gange,
på trods af, at jeg har gjort det mange gange.
Næsten hver gang overgår folk ens forventninger.
Det er også godt
for erfarne animatorer at se, at der er rift om pladserne.
Der er nogle dygtige folk på vej op,
og de skal have deres chance. Hvis de kan levere,
så er der ingen grænser.
Vi gjorde det med filmen under produktionen.
Folk lever op til forventningerne. Særligt hos Pixar,
som består af en stor gruppe af præstationsmennesker,
- der venter på at komme i gang. - Der er fænomenale resurser her.
Fuglen der er en vagtpost, var Mike Cachuelas idé,
som han fandt på meget tidligt.
Jeg synes, det var en god idé.
Det var svært at skrive denne scene.
Jeg skrev fire udkast til den.
Udgangspunktet var,
hvordan man kunne retfærdiggøre, at Mirage lod ham slippe?
Hvordan ville han reagere, når han havde haft tid til at tænke over det?
Der var nogle diskussioner om, hvorvidt han skulle
true hende på dette tidspunkt.
Jeg følte, at han havde stegt i sit eget fedt her,
og at han ikke ville vide,
om han skulle kvæle hende eller ej.
- Han mistede alt. - Ja.
- Målet var at nå hertil. - Til vitsen.
Ja, det er flot animation her af Andy Schmidt,
af et af de bedste fald, der nogensinde er lavet.
Det var altid et problem. Hvorfor ændrer Mirage sig?
- Hvorfor ændrer hun sig... - Ja.
- Hvordan skal vi vise det? - Det faldt på plads da...
Vi fandt på, at Mirage skulle skubbe Syndrom af vejen.
- Så skulle han risikere hendes liv... - Hendes liv, ja.
- Efter det. - Hvilket er godt.
Det viste hvilken mangel på respekt, Syndrom har for livet.
Og som mange virkelige skurke har for livet.
Tit bliver det beskrevet som et kald, men det er det ikke.
Nu er vi godt i gang med...
Sekvensen hvor Dash løber.
Det var noget, der var med i min oprindelige idé.
Modsat nogle sekvenser, hvor skelettet var på plads,
så skulle der kommes kød på
sammen med tegnerne, som den sidste sekvens i byen.
Den her havde jeg beskrevet meget detaljeret.
Jeg skrev alt ned, der skulle med,
for det var en af grundene til, at jeg ville lave denne film.
Hvis filmen var et måltid,
så er det her sludderen bagefter.
Men det var en af de ting,
som jeg gerne selv ville se i en film.
Jeg ville se, hvad der skete hvis man kunne løbe så hurtigt,
og det var den eneste kraft, man havde, der nok var fantastisk,
men hvad nu hvis meget hurtige folk ville dræbe en? Så...
Det gode ved sekvensen er, at han opdager,
hvad han kan. Han ved ikke, hvad mulighederne er.
- Det er pointen i denne sekvens. - Ja.
Han bliver ikke bare jaget.
Det er et barn der opdager, at han kan meget mere, end han havde troet.
Det var en af de ting, der i den tidlige version
blev storyboardet som en action-scene.
Alle de scener, hvor han opdager:
"Jeg kan gøre det her" blev taget ud. Jeg måtte sige:
"Nej, han slog lige en fyr i ansigtet og slap af sted med det."
- Ja. - Ikke?
Hele den her sekvens veksler mellem terror og begejstring.
Han frygter for sit liv, men adrenalinen pumper.
Han er også betaget af, hvad han er i stand til.
Så han veksler mellem tingene.
Jeg elsker at lave den slags.
Ted Mathot og Mark Andrews,
lavede et flot storyboard. Andy Jimenez lavede kameravinklerne.
Patrick førte det ud i livet. Og special effects er flotte.
Michael sparker døren ind med musikken.
Det var en af de sjoveste ting
i en film med mange sjove ting i. Idéen var, at have denne sekvens,
hvor han er på den indtil sidste øjeblik.
Det faktum at han stopper redder ham.
Man kan godt fornemme, hvor mange locations vi havde.
Jeg håber, man kan fornemme det.
I begyndelsen ville vi ikke lade nogen tælle dem.
Alle sagde: "Der er mange kulisser.
"Vi burde tælle dem og finde ud af hvordan vi skal lave dem."
"Skriv: Mange kulisser."
"Skriv: Mange."
Jeg tror ikke, vi skal kigge så meget på det.
- Du frygtede alle ville stikke af. - Det vidste jeg de ville.
Det ville vi ikke have. Nogle af de her scener skulle laves om...
- Vi får nye idéer. - Der er ikke så mange sekvenser.
Vi klipper sikkert mange fra, filmen er lang.
Lad os ikke analysere det for meget.
- Vi må sænke ambitionsniveauet. - Ja.
- Man begynder at se... - Mundhuggeriet er holdt op.
Broren og søsteren samarbejder.
- De forsvarer hinanden. - De har ikke...
Hun har ikke gjort det før. Hun har indset, hvad hun har gjort.
Fordi hun lavede kraftfeltet, mens hun var i luften,
og ikke rørte jorden, så indser hun,
at en sideeffekt er, at hun hænger fast i denne tingest.
Fordi tyngdekraften er blevet ophævet.
For at kombinere det dagligdags og det overnaturlige,
hvad så med at løbe ind i mor og far?
Det var en underholdende måde at føre dem sammen igen.
Men deres samvær bliver afbrudt.
Det er første gang, ungerne har set moren og faren
- være... - Gøre, hvad de nu gør.
Det er den følelse man får,
når ens forældre overrasker en.
Man er ikke vant til at se dem som unge mennesker, der er fysisk aktive.
Nu tager familien for første gang et standpunkt som en enhed.
Idéen var, at publikum skulle have en forsmag på det.
- Afslut den før... - Ja.
- De ser for meget. - Ja.
Syndrom har ikke regnet den ud.
Det er lige gået op for ham, at der er en masse af dem.
Det glæder både den onde og nørden i ham.
- Ja. - Ikke?
- Han har fire byttekort. - Præcis.
Flot animation af John Kahrs. Og Rodrigo lavede det her.
Jeg fremhæver visse animatorer,
fordi det er deres scener, vi ser.
Men hele gruppen gjorde det fint her.
Mark Henne og hans team lavede en strålende simulation.
Se, hvordan kappen og håret bevæger sig.
- Syndroms hår, ja. - Det er fantastisk.
Jeg er vild med belysningen i rummet.
Det er et skræmmende lys,
der glimter på en bestemt måde.
- Det virker højteknologisk. - Det ser flot ud.
Victor Navone lavede denne sjove animation,
- baseret på Steve Hunters gang. - Steve Hunter.
En af vores chefanimatorer.
Han ramte plet med Steve Hunters gang.
Det lille rusk, som Steve Hunter laver nogle gange
for at løsne halsen op.
Mange af disse små fysiske ting
er ting, som folk kender fra deres eget liv.
Folk tror animatorer filmer dem der lægger stemmer til,
og bare efterligner deres bevægelser.
Selvom vi bruger et kamera når vi indspiller stemmerne,
er det kun en komponent, og det er ikke sikkert, animatorerne bruger det.
Et problem der findes inden for animation er,
at for mange animatorer kun studerer andres animation.
Jeg lærte at kigge andre steder hen.
Hvis der er et barn med i filmen, besøger man en skole,
en legeplads eller andre steder, hvor der er børn,
og studerer dem. Man tænker på sin lillebror,
eller et barn man kender.
De bedste animatorer bruger elementer fra deres eget liv.
De tager en smule her og smule der.
De kigger i spejlet og laver et ansigtsudtryk, de skal bruge.
Det frustrerer mig, når folk tænker på animatorer som teknikere,
for de er kunstnere.
Når de laver en flot scene, så er det noget kunstnerisk, de har udført.
De kombinerer, på en helt særlig måde,
de evner som en skuespiller og en tegner har.
Det er grunden til, at der kun er få mennesker i verden der kan gøre det...
- Godt. - På det niveau Pixar forventer.
Ja.
Selv de slemme får lov at fumle rundt en smule.
Men ikke længe.
De kan nyde deres succes. Men ikke for hurtigt.
Så må man stoppe dem.
Jeg har set mange kommentarer på det seneste.
Dem jeg har set er lavet af folk,
der ved hvordan det er gået deres film ude i verden.
Men vi... Filmen har ikke haft premiere endnu...
- Vi synes om den. - Ja, men vi ved ikke,
om de succeser Pixar har haft...
Bliver det os, der vil ændre på det?
Vi siger: "Det håber vi ikke."
Så lærer de ikke at bruge folk der ikke kommer fra studiet.
Nej, det var sjovt at lave den,
og det var den film, jeg gerne ville lave.
Mike Venturini animerede Frozone her, og den er smuk.
Sam Jackson var sjov her,
virkelig sjov, synes jeg. Jeg elsker Sam Jackson.
Så vi ved ikke, hvad publikum vil synes om filmen.
Vi håber... Vi har forsøgt så godt, vi kunne.
Vi ydede vores allerbedste. Så vi håber, alle synes om den.
Her er endnu et fantastisk stykke musik.
Michael lavede en helte-udgave af skurkenes kendingsmelodi,
som jeg synes er rigtig god.
Det er nemlig det, Syndrom er her.
Han nyder at være en superhelt
og udsætte folk for fare på samme tid.
Han redder nogle mennesker,
men så smider han tankeløst tankvognen bag sig.
Og glemmer at der er andre mennesker.
Det er det der viser, at denne figur er skizofren,
og tankeløs.
Her kommer en af de bedste idéer i filmen.
Ja, jeg vidste, at jeg skulle have familien tilbage til byen,
og det var altid meningen det skulle med. Men en af...
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle få dem tilbage til byen.
Vi diskuterede en masse ting.
En af de storyboard-tegnere jeg arbejdede med
på The Simpsons og Drengen og Jern-kæmpen, Kevin O'Brien,
sagde: "Lad mig prøve en ting. Jeg har en idé."
Han kom med den idé, at der skulle hænge en varevogn i luften,
som Helen skulle holde fast i. Idéen var så absurd,
at jeg først sagde: "Lad mig tænke over det, det er en underlig idé."
Jeg tænkte over det et par timer, og så sagde jeg:
"Hvordan kan det være anderledes?"
Det er en underlig, men god idé.
En Winnebago, spændt fast til en raket, der lander i byen.
Ja.
En af mine udfordringer som instruktør
er at sørge for, alt foregår på en effektiv måde,
fordi jeg ved, hvor mange penge og resurser jeg bruger.
Jeg ville have dem til at lande og løse situationen hurtigt.
Her er endnu en god ting som vores chefproducer, John Lasseter, fandt på.
John sagde: "Vent lidt. Vi skal bruge noget der er sjovt.
"Måske skal de have et skænderi."
Jeg sagde: "Sig ikke mere. Jeg ved hvad vi gør."
For når John siger noget, så må man gerne gøre det.
Så jeg var ikke en uansvarlig instruktør.
Han skabte en åbning for mig der.
Bob og Helen der skændes om, hvilken vej de skal, fungerer godt.
Den scene skrev jeg, og den passer perfekt ind her.
Denne scene begynder med et smukt stykke animation
af Doug Frankel her. Og lige på det vigtigste tidspunkt,
kommer en af de vigtigste animationer i filmen.
Lige her overtager Pete Sohn.
Det er meget svært at få det til at virke oprigtigt og ægte.
Idéen er, at Bob viser, hvor hans svage punkt er.
Det er så uventet for Helen, at hun bliver dybt berørt af det.
Dette smukke øjeblik bliver selvfølgelig
forstyrret af en kæmpe robot.
- Ja, selvfølgelig. - Det er jo De Utrolige.
Nu er vi i gang med denne sekvens.
Det er en sekvens, som jeg kun skitserer.
Jeg skriver ned, hvad der skal ske.
Violet skal slås i gulvet.
Far skal komme og redde hende,
for faren har forsømt børnene indtil dette tidspunkt.
Vi skal se ham forsvare sine børn.
Jeg havde besluttet, hvad der skulle ske.
Vi skulle se det her, og hver figur skulle have deres øjeblik.
Men udover det, så var det bare
en vigtig action-scene, som alle figurerne og Frozone er med i.
Den gennemgik, hvor mange var det...
- En million ændringer. - Det var først til slut
- at den kom på plads. - Ja. Vi fik en idé,
Mark og jeg, om at fjernbetjeningen skulle spille en rolle.
Og vi skulle bruge noget dagligdags.
Vi havde mange overnaturlige versioner af slutsekvensen,
men de passede ikke ind i filmen, fordi de kun var overnaturlige.
Vi fandt på, at de skulle slås om fjernbetjeningen,
som er noget de fleste kan forholde sig til.
Det var alt, vi havde brug for. Alle de andre versioner var nyttige,
for de viste os, hvad vi ikke skulle gøre. Men vi brugte visse elementer.
Vi ville vise, at han løb på vandet igen,
og vi ville vise, der var en grund til at der blev kastet med kuglen,
og den slags ting. Slutresultatet var igen,
et samarbejde mellem den dygtige Mark Andrews og...
- Resultatet blev fremragende. - Ja.
Man ved, hvor man er.
Man mister ikke overblikket, men der sker en masse ting. Det fungerer godt.
Det er ting, jeg elsker som instruktør, fordi de er udfordrende.
Som når man får en masse oplysninger på kort tid.
Jeg er meget involveret i planlægningen af kameravinklerne.
Det elsker jeg.
Når jeg skriver ting, så forestiller jeg mig kameravinklerne.
Jeg er aktiv under udformningen af vores storyboards.
Det er ikke noget jeg får tilsendt.
Det er en fornøjelse at skulle planlægge den slags scener,
for det er let at forvirre publikum
i en film som denne.
Mange actionfilm er ikke godt lavet, fordi man kun ser nærbilleder.
Man ved ikke, om nogen er tre eller 30 meter væk.
De gode instruktører af actionfilm,
James Cameron og Spielberg og George Miller...
Man ved, hvor man er hvert eneste sekund.
Det er den slags sekvenser, jeg gerne vil se.
Ikke alle ved, hvad en instruktør af animationsfilm laver, ærgerligt nok.
Det meste en instruktør på en animationsfilm laver,
er det samme som man laver på en almindelig film.
Forstår man figurerne? Er deres bevægelser troværdige?
Føler man noget for dem? Kan man forstå plottet?
Er noget en slags bremseklods? Forstår man de fysiske forhold,
når de spiller en vigtig rolle? Hvordan timer man et klip?
Hvordan skal scenen opbygges?
Hvornår spiller musik en rolle? Hvilken slags musik skal det være?
Alle disse spørgsmål
er de samme som alle andre filmskabere står overfor.
Mange tror, at animationsfilm stort set skaber sig selv.
At der er nogle teknikere
der flytter rundt på nogle ting...
Trykker på nogle knapper og...
Ja, tryk på knappen, hvor der står: "Lav en film."
Sådan foregår det ikke. Disse film kræver store forberedelser.
For mig handler det om at fortælle en historie.
Enten er folk interesserede eller ej.
Enten får man dem til at føle noget,
hvad enten de bliver bange eller griner eller bliver kede af det,
eller også gør man ikke.
Den bliver slået ihjel.
Her er nogle utrolige special effects.
Det er igen Martin Nguyen,
og eksplosionen er lavet af Gary Bruins.
Ganske spektakulært.
Heltene reddede dagen.
Skurken er væk, og Frank Thomas og Ollie Johnston...
- Viser sig i filmen. - Viser sig i filmen.
Mens vi sidder her,
døde Frank i går aftes, i en alder af 92,
og efterlader sig en fantastisk mængde utroligt arbejde.
Han var en af mine læremestre.
Og han og Ollie og Eric Larson,
og Milt Kahl, og alle de der Disney-gutter...
Alle, der arbejder inden for animation
skylder dem en kæmpe tak.
Han efterlod mange fantastiske værker. Farvel og mange tak, Frank.
- De var også med i... - I Drengen og Jern-kæmpen.
Jeg var glad for, at de begge kom med i denne film,
fordi jeg beundrer deres arbejde.
Når jeg kan tage hatten af for dem, så gør jeg det.
Spencer Fox spiller godt her.
- Ja. - Han fremsagde replikkerne godt.
- Og Ron Zorman lavede animationen. - Animationen er virkelig flot.
Ja. Spencer fremsagde replikkerne på en lunefuld måde...
De var noget for sig.
Det gik hurtigt op for os, det skulle være ham.
Jeg har slet ikke nævnt
vores animationschefer, de tre Caballeroer:
Tony Fucile, Steve Hunter og Alan Barillaro.
De gjorde det fantastisk. Det ser man i hele filmen.
De animerede ingen specifikke scener,
men hele filmen bærer deres præg.
De gør alle andres arbejde bedre. Det er bemærkelsesværdigt.
- Tak, Caballeroer. - Helt sikkert.
Her er et utroligt godt stykke animation af John Kahrs.
Idéen om, at han bryder ind i hjemmet,
er forbundet
med den originale begyndelse, vi lavede med Syndrom,
som man også kan se på denne DVD. Hvor han bryder ind i hjemmet.
I den originale begyndelse på filmen,
kom han for at kidnappe babyen. Nu er det slutningen.
Det var en del af min oprindelige idé.
Jeg havde ikke gennemarbejdet scenen i byen.
Men jeg vidste, jeg ville have denne scene med.
Et af problemerne med superhelte-film for mig er,
at der altid er en kæmpe skare mennesker med til sidst,
så slutningen bliver spektakulær.
Men det er svært for publikum at føle noget for en menneskeskare.
Men de kan føle noget for en person.
Jeg vidste, at den sidste actionsekvens
i filmen skulle handle om babyen.
For vi føler noget for babyen.
Mor og far ved ikke, på dette tidspunkt,
at Jack-Jack har gennemgået en forvandling.
De tror stadig, han er Jack-Jack.
Bare Jack-Jack. Og der var en
- ting mere han skulle igennem. - Han blev klistret.
Vi kunne ikke få det til at fungere.
Her bliver Syndrom sat ud af spillet.
Hans kappe.
"Ingen kapper."
Jeg synes om denne scene,
hvor moren beroliger barnet mens stumperne vælter ned over hende.
Denne scene er også et symbol på selve filmen.
Vi har forstæderne, men et hus er ved at eksplodere.
- Alle sekvenser eksploderer. - Copyright, John Walker, 2004.
Igen, Sandy Karpman og Mach Kobayashi
lavede kraftfeltet flot, og det er en smuk effekt.
Her er en gæsteoptræden af min søn Nick,
der også lagde stemme til Strint i Find Nemo.
Her er mødet på atletikbanen.
Det var også med i den oprindelige idé.
Vi ser Tony Rydinger igen.
Og Violets hår er tilbage,
og hun har det meget bedre med sig selv. Hun står der.
I en udgave kyssede Violet ham.
Ja. Hun var lidt...
- For påtrængende, syntes vi. - Lidt påtrængende.
"Måske ville hun ikke gøre det." Jeg sagde: "Men hun er en superhelt."
Hun er ikke bange for Tony mere.
Min ældste søn, Michael, lægger stemme til Tony Rydinger her.
Og min mellemste dreng, Jack, var inspiration til Jack-Jack.
Så nepotisme er i god behold på De Utrolige.
Jeg har ikke nævnt min kone. Hun har fantastiske super-evner,
som var inspirationen til denne film.
Her sørger de igen for, at de passer ind.
- Det er meget lettere. - Anden!
Holly og Craig... Sarah gjorde det godt.
Man skal høre godt efter, men de har fået nogle sjove ting med.
Det er en tradition på Pixar,
som jeg ikke havde tænkt mig at følge,
at John Ratzenberger skal være med.
Jeg tænkte, hvorfor skal det være med i alle filmene?
Men så tænkte jeg, at alle filmene har fået succes.
Det er ikke en tradition, jeg vil bryde.
Og han passede perfekt i rollen som Undergraveren.
Han var god i rollen som Undergraveren.
Vores joke er, at han er den sidste stemme, man hører i filmen.
Her kommer slutningen, der blev designet af Teddy Newton.
- Og Jimenez. - Andy Jimenez, lavede meget af det.
Mark Holmes og Lou Romano stod for farverne.
Idéen var at bibeholde 60'er looket.
I slutningen af 50'erne, begyndelsen af 60'erne,
havde film en kunstfærdig, grafisk
titelsekvens lavet af,
fyre som Saul Bass og Maurice Binder.
Jeg mente, det ville være fint at sende publikum hjem,
med en af disse titelsekvenser,
der minder dem om ting der er sket i filmen.
Det er også en god måde at vise alle disse vidunderlige folk,
der lavede et fantastisk stykke arbejde på filmen.
En af de sværeste ting ved at kommentere film er,
at for hver person man kan nævne,
er der 10 eller 15 man ikke nævner,
der også gjorde et godt stykke arbejde.
Men her ser man alle deres navne.
Hundredvis af folk arbejdede på filmen. Det var en glædelig oplevelse.
Pixar er et fantastisk sted at lave film.
De mange talentfulde folk, der arbejder her, er uden sidestykke.
Vi var heldige at kunne arbejde sammen med alle disse mennesker.
At arbejde her var som at komme ind på Yankee Stadium.
Det er et sted, hvor de ikke laver andet end home runs.
Det her sted er det ypperste,
hvad filmstudier angår.
At komme her var en udfordring.
Jeg tænkte på, hvad vi kunne gøre her,
der ikke er blevet gjort før?
Men man kan ikke komme her og virke nervøs.
Ingen vil have instruktører og producere der er bly violer.
De vil have folk, der kan styre tingene.
Levere et stykke arbejde. Live op på festen.
Vi skruede op for selvsikkerheden i de første par måneder,
så vi var sikre på, at vi gjorde et indtryk.
Jeg ved ikke, om det var et godt indtryk,
men vi ville gøre en slags indtryk.
Vi ville ikke virke bange. Selvom jeg var bange.
Det er dejligt at arbejde for et firma,
- hvor det eneste... - Man skal kun bekymre sig om filmen.
Den skal blive god. God, god, god.
Det er en udfordring, og det er...
Man har midlerne og talenterne til at gøre det her.
Man bliver støttet i hele processen.
Meget af det at lave en film handler om at beskytte filmen
- fra alle dem, der vil... - Skade den.
Det er et meget beskyttende sted at arbejde.
Historien bliver beskyttet.
På samme tid bliver den udfordret og givet næring,
og den får sine vitaminer og jern og en god nats søvn.
Måske får man ikke selv en god nats søvn, men filmen gør.
Det gør filmen, ja. Jeg forsøger selv
at indhente noget søvn i øjeblikket.
En af de ting der overraskede mig ved CG-processen var,
at det virkede som om det tog år at træffe beslutninger.
Komplicerede, små, nuancerede, ultra-detaljerede beslutninger,
om et utroligt udvalg af ting.
Alle disse beslutninger
faldt ned i et sort hul.
Som et af de huller man smider noget ned i,
men aldrig hører, når det rammer bunden.
Hver dag kom der tusind beslutninger i hullet,
men det virkede ikke som om vi gjorde fremskridt med filmen.
Engang imellem ville jeg sige:
"Filmen skal laves, ikke? Vi bliver færdige med den, ikke?
"Alle disse beslutninger er..." "Ja, beslutningerne er taget."
De har ramt bunden af hullet.
"Det tog flere dage at nå bunden af hullet.
"Men der ligger de, og vi har taget dem,
"og de er blevet bemærket og skrevet ned."
Jeg glemte dem snart,
og det virkede som om jeg skulle bruge resten af mit liv på filmen.
Så længe jeg kan give dem tusind beslutninger,
der kan blive kastet ned i hullet, så skal vi nok gøre fremskridt.
Det sjove er, at da jeg begyndte at glemme dem,
så kom filmen tilbage og var færdig.
Og alle disse ting var med et sted.
Hvornår blev det gjort?
Disse milliarder af beslutninger.
Så mange drejer det sig om.
Det virkede som om ingenting skete.
Og så skete alt fra den ene dag til den næste,
og pludselig var filmen færdig.
Vi takker alle disse mennesker, vi ser her.
Se nogle af de andre ting der er på denne DVD,
hvor man kan se mere til dem.
Fordi Bill Wise...
- Rick Sayre. - Rick Sayre og Bryn Imagire
og Ralph Eggleston var lige blevet færdige med Find Nemo
da vi havde problemer og de reddede vores skind.
Og Nigel...
Og Janet, Patrick og så videre...
- Kori Rae er bare... - Katherine Sarafian,
Mark Henne, chef for simulation, og alle de andre i sim.
Vi må ikke glemme vores ansete klipper Steve Schaffer.
Han sidder lige på den anden side af glasset.
- Kigger på os, og... - Kigger på os.
"Hey, hvad med mig?"
"Jeg var med på hele turen."
Det er en samling dygtige folk,
der har ydet deres bedste.
Og John og jeg er meget taknemmelige
for alt hvad de har gjort, selv produktionsbabyerne.
Vi er taknemmelige, produktionsbabyer.
Fordi I blev født under arbejdet med denne film.
Fordi I gav jeres forældre endnu en grund til at komme tilbage til arbejdet.
Det sjove er,
at en af vores animatorer, Dave Mullins,
gjorde sine første scener til fimen for komplicerede.
Men så snart hans barn blev født,
fordi al hans energi gik til barnet,
havde han mindre tid til sine scener,
og derfor blev hans scener langt bedre.
Fordi han ikke havde så meget energi, måtte han fokusere...
Han kunne ikke gøre dem for komplicerede.
Tak for det, Mullins' produktionsbaby.
Fordi du fik din far til at fokusere.
Hvert eneste navn man ser her er...
Vi takker jer.
Og vi takker dig, derhjemme,
fordi du så denne film,
og lyttede på os ævle løs om den.
Der er masser af materiale på DVD'en.
- Mange ting at udforske. - Tjek det ud.
Udforsk DVD'en. Der er mange fantastiske
og nogle foruroligende ting på DVD'en.
Så tjek det hele ud.
- Mange tak. Vi ses. - Hav det godt.